Praėjusioje NEŽINOMI ŽMONĖS serijoje.
Kas čia per vieta?
Labas rytas, ponios ir ponai, kaip jums einasi ši diena?
- Kas tu po galais? - Liamas Ulrichas, naujas viešbučio vadybininkas, jūsų paslaugoms.
Laikinai jums nebus leista išeiti iš šio aukšto.
Ką po galais jie daro?
Kaip dovana, už sukeltus nemalonumus jums,
vadovybė kiekviename jūsų kambarių padėjo po dovaną.
- Tai reiškia tu buvai... - Kunigas. - Tai daug paaiškina.
Atsimink ką sakė Andžela "miestelis ir yra programa."
Andžela - beprotė.
Ypatingas aptarnavimas, mūsų ypatingiems svečiams.
Jeigu tu kišiesi, man nesudrebės ranka,
paleisti kulką tau tarp akių Džozefai.
- Nė sekundę. - Maišai su kūnais.
- Kur yra jų dešinios rankos nykščiai? - Jie nupjauti.
Nupjovei jų nykščius?
Kaip kitaip įstaigos, esančios tūkstančius myliu nuo čia
įdentifikuos juos?
Viskas turi būti padaryta kuo kruopščiau.
Visi mūsų dalyviai užmigdyti. Viskas bus baigta iki ryto.
Tada ir pasimatysime.
Mamyte? Mamyte?
Myliu tave, mamyte. Ate.
Ne, Megan aš vis dar gyva, mažute. Gerai? Aš grįšiu namo, prižadu.
Megan?
Megan! Megan! Megan! Megan!
Erika?
- Atleisk. - Ką? Ką?
- Nemanau, kad begaliu toliau tai pakęsti. - Na jau, tu esi pats drąsiausias mano pažįstamas žmogus.
- Ne, ne nesu. - Dženet, tu nuostabi.
- Turbūt net pati to nežinai. - Erika, kas jeigu mes nesulauksim galo?
- Kas jeigu mes mirsime šioje vietoje? - Mes nemirsime.
Jeigu aš mirsiu čia, mano dukra bus absoliučiai vieniša.
Negali taip galvoti. Dženet, mes nemirsime.
Aišku? Aš tuo pasirūpinsiu.
Erika, tu negali to žadėti.
Niekas negali.
Ponios ir ponai, esame vidutinio galingumo torbulencijų zonoje,
todėl kapitonas įjungė ženklą kuris skelbia užsisekti diržus
ir grįžti į savo vietas.
Pro audrą greitai praskrisime,
o San Franciske nusileisime šiek tiek pavėlavę.
Dėkojame už supratimą.
NEŽINOMI ŽMONĖS PIRMOJO SEZONO VIENUOLIKTA SERIJA [SEPTYNIOS AUKOS]
Labas rytas, ponios. Tikiuosi miegojote gerai?
- Tai juk ne tavo reikalas? - Atrodai pavargusi, Dženet.
Ne, man viskas gerai.
Tu įsitikinusi, kad aš niekuo negaliu padėti?
Dėl to pasirūpinsiu aš.
- Einu pusryčiauti. - Susitiksim tenai.
Žinai, jeigu tavęs gerai nepažinočiau, manyčiau jog sekioji man, Dzozefai.
Turime nužudyti tą bernioką, Džo.
Tada būsime ne ką geresni už jį.
Jis į ją įsižiūrėjęs, žinojai?
Gali prie jos lįsti. Ką padarytum, kad jį sustabdytum?
Bet ką.
Rankų gamybos, kietmetalio ašmenys tiesiai iš Italijos.
Tokios kokybės dabar pirkti jau nebėra.
Ašmenys su skustuvais ir kirpyklos kvapas...
Man vėl devyneri, ir aš vėl su tėvu sėdžiu kirpykloje...
Tokia trys vyrai kaip mes sugeba džiaugtis mažais malonumais.
- Teisingai, pone Blekamai? - Spėju taip.
Taigi...
Kas čia per vieta yra?
Noriu pasakyti, kodėl atrodo, kad čia laikas yra sustojęs?
Jeigu aš tik žinočiau.
- Jūs nežinote? - Aš daug ko nežinau.
Bet štai kokios taisyklės laikydamas aš gyvenu: Jeigu nori išgyventi,
- nesigilink į detales. Pakelkite galvą. - Taip.
Man patinka.
Taip ir užhipnotizuoti galite, žinojote?
- Taip, galiu. - Ei, nepamirškite, gerai? Aš kitas.
Nesijaudinkite, pone Blekamai. Nesulaukiu kada atsisėsite į šią kėdę.
- Labas rytas, seržante Makneirai. - Ką jūs du čia darote?
Akivaizdu, kad skutamės.
- Ei, jeigu tau įdomu, eilė baigiasi čia. - Neįdomu.
Čia gal tik man taip atrodo, bet aš neleisiu vos pažįstamam žmogui
kuris dirba mūsų pagrobėjams, laikyti ašmenų prie savo gerklės,
Blekamą, aš dar sugebu suprasti...
Bet tu, Čarli? Maniau, kad tu protingesnis.
- Nagi... - Ei... - Vyrukas pasiūlė Čarliui nusiskusti.
Nereikia audros kelti. Jam paranoja. Oho!
Atsukite dešinę pusę. Mes beveik baigėme.
Dabar... Viskas.
- Ar patiko skutimas, pone Morsai? - Labai.
Kitas.
- Laba diena. - Sveiki. - Laba diena.
- Kiek laiko jūsų nebuvo šalyje? - Keturias dienas. - Dvi savaites.
Iš šalies buvome išvykę dvi savaites, bet paskutinėje vietoje - San Nikasijuje - buvome keturias dienas.
- Verslas ar poilsis? - Verslas. - Polis.
Aš buvau išvykęs dėl verslo, o mano mergina buvo išvykus į vakarėlį.
- Vakarėliai, vakarėliai! - Atidarykite savo krepšius, prašyčiau.
- Tekila! - Vakarėlis!
- Suvenyras iš San Nikasijo. - Galite paragauti.
Atidarykite, prašau.
- Jūsų verslas? - Aš... Žurnalistas.
O aš, esu San Francisko Registro redaktorė.
Registro? Jūs parašėte apie migrantus fermų darbininkus
kurie buvo nepasiskiepyje? Gerai suvarėt ten.
Taip, ačiū.
- Sveiki sugrįžę. - Ačiū. - Kitas.
- Puikus pasirodymas. - Turėjau septynis pakeltus nykščius.
- Sveikas Markai. - Detektyve Gomezai.
- Gera kelionė? - Žinote, buvo sunkių momentų.
- Keliaujate kur nors? - Taip į kalėjimą kartu su tavimi.
- Tu areštuojamas ir kaltinimas Dženet Kuper pagrobimu. - Ką jūs!
Jūs galite eiti.
Aš paimsiu.
- Viskas bus gerai. - Gerai.
Tu bijai?
- Mano darbas nebijoti. - Tu nebeturi jokio darbo.
Netgi be savo uniformos, vis dar jauti esąs kareivis?
Kartais aš noriu tik
nuleisti galvą, užsimerkti ir atsbusti susišaudymo įkarštyje.
Bet tada negalėtum būti su manimi.
- Galime pasikalbėti? - Ne.
- Nagi, klausyk, tiesiog, pasikalbėkime. - Nemanau, kad turime apie ką kalbėti, Džo.
- Mana turime, manau turime, mums reikia pasikalbėti. - Paleisk mane!
- Jis tau patinka? - Kas? Ulrichas?
- Taip. - Prašyčiau.
- Kas tada negerai? - Tai tu, Džo.
- Aš? - Ulrichas bent jau nemeluojas kas yra ir ką jis daro. Tu...
Tu net nežinai kas beesi.
Tu susipainiojai šiame šiukšlyne ir jau nieko nebepastebi.
Aš kartu su tavimi paskęsti negaliu, Džo.
Tiesiog negaliu.
- Pone Damato. - Grantai.
Aš turiu puikią istoriją. Milžinišką, gigantišką.
- Kada atsirado šitie? - Praėjusią savaitę.
Tada paprašyk apsaugos, kad mane įleistų į vidų.
- Matote, pone Damato... - Ne, Grantai tu nent neįsivaizduoji ką aš iškenčiau,
kad atsidurčiau čia, taigi tau spręsti ar vertini savo darbą ir jeigu taip
įleisk mane vidun.
Negaliu, nes jūs čia nebedirbate.
- Kodėl? - Praėjusią savaitę perpirko laikraštį.
Nauji savininkai į redaktoriaus vietą įtaisę kažkokį Džoderį Reiną.
- Tris kartus laimėjusį Pulicerio premiją Džoderį Reiną? - Nieko nežinau apie tai, bet situacija
čia rimtai pasikeitė. Daugiau jokių margaritų penktadieniais,
jokių istorijų apie ateivius...
Supratau, tik istorijos apie migrantus fermerius.
Taip. Dabar tik rimti reikalai.
- Atrodo... - Panašus į tikrą laikraštį.
Jie visus atleido.
- Netikiu tuo ką jie apie jus parašė. - Ačiū.
- Labas vakaras, Dženet. - Pone, Ulrichai.
Norėčiau, kad vaidntumėte mane Liamu. Ponas Ulrichas buvo mano tėvas.
Ir jeigu tik galima pasakyti, pats didžiausias šunsnukis vaikščiojas šia žalia žeme.
- Tada, Liamai. - Ar viskas gerai?
Jeigu nekreipsime dėmesio į laivęs suvaržymą, taip, ačiū.
- Žinau, ką jums teko iškęst. - Taip, tu jau tai sakei.
Kartais gali pasirodyti, kad žmonės už kamerų yra netikę šunsnukiai.
Bet tiesa ta, kad tu giliai jiems rūpi Dženet.
Vestuvinis žiedas?
Kilo gaisras. Skubėjau namo iš susirinkimo.
Buvau mokyklos direktorius.
Mano žmona Elein, buvo namuose su vaikais - Bobiu ir Beverle.
Buvo kino vakaras.
Pasukau už kampo ir pamačiau liepsnas.
Įbėgau į namą, bet buvo per vėlu.
Apgailestauju, Liamai.
Tu manimi pasitiki?
- Kas čia per vieta? - Juokais šią vietą vadiname šventove, bet čia
labiau panašu į stebėjimo centrą.
Iš čia galima sekti kiekvieną miestelyje esantį dalyvį. Iš čia,
galime įjungti impulsus.
- Impulsus kurie sustabdo mus nuo pabėgimo. - Viskas ne taip paprasta.
Tai procesas kurį "Programa" vadina bakstelėjimu, kuris parodo teisingą kryptį.
Skausmo sienos "bakstelėjimu" nepavadinčiau.
Bet štai, jūs jau kelinta savaitė nebandėte pabėgti iš miestelio teritorijos.
- Kodėl tu man tai pasakoji? - Nes tu gali tai suprasti.
Tau tai gali nepatikti. Gali kovoti kaip pragare prieš viską ką dėl tavęs mes norime padaryti, bet
manoma jog po kai kurio laiko, tu ne tik suprasi ką mes bandome padaryti,
bet ir prisijunksi prie mūsų.
Ir tai padarysi savo valia.
Na, tai artimiausiu metu nenutiks.
"Programa" laiko turi.
Apsčiai.
- Sveikas, Donai. Tai aš Ket Damato. - Sveika.
- Iš 6c buto. - Žinau.
Kažkas mano raktui, taigi gal galėtum mane įleisti į vidų, prašau.
- Ne. - Kaip suprasti "ne"?
- Jūs buvote iškraustyta. - Jūs negalite manęs iškraustyti.
Žinoma, galiu. Žinau ką jūs padarėte ir manau, kad tai pasibjaurėtina.
- Ir ką aš padariau? - Nevaidinkit, kad nežinote. Dinkite iš čia kol neiškviečiau policijos.
Jūs negalite skambinti į policiją. Jūs to negalite daryti. Negalite įsilaužti į svetimą buta
ir susirinkti daiktų, ir tada... Ei...
- Kodėl po galais čia grįžai? - Čia mano namai.
- Jau nebe. - Edikai, kas vyksta?
Netekau darbo, mano kreditinė užblokuota. Sąskaita užšaldyta. Telefonas neveikia.
Išmesk jį. GPS'as vis dar veikia.
Palaukite, jūs tai darėte? Sekėte mane?
Jūs tiesiog sekėte mane? Kiek jie jums moka už mano sekimą?
Įsodinau jus į lėktuvą, skridžiui į Romą.
Ne, visų pirma, jūs trenkėte man su ginklu.
Tada įsodinau jus skrydžiui į Romą, bet jūs tokie užsispyrę,
- jūs su Renbiu manote tapsią herojais? - Mes jokie herojai.
Žinai, ką žmonės mano?
Jie mano, kad jūs pavogėte vaistus kurie skirti vaikams sergantiems vėžiu ir pardavėte juos narkomanams.
- Tai nesąmonė! - Esate kada nors buvusi miesto ligoninėje?
Vieną kartą prieš metus, buvo nedidelė problema, bet aš...
Jie parodė jūsų vagystę ligoninėje per televiziją
ir jūsų laikraštyje. Jie padarė tai realybe.
Aišku?
Pasirūpinkite savimi ir būkite budri.
- Ką geri? - Kaip tik galvojau apie tave.
- Tai šiek tiek gąsdina. - Ne.
- Turiu tau pasiūlymą. - Gerai, baik. Nekalbėk vėl apie tą savo "šviežų oro gūsį".
- Ar kokokią kitą nesąmonę... - Apie tai aš ir nekalbėsiu.
Tu juk sutinki, kad Ulrichas visai neblogas vaikinukas?
Jis tau padėjo su verslu, jeigu gerai prisimenu?
Jis ir kiti už kameros. Taip.
Taigi, kodėl mums jiems neleidus padėti dar šiek tiek?
- Tu nori jį užverbuoti? - Taip.
Bent įsivaizduoji kiek aš apie tai mąsčiau?
Ačiū, Dievui. Bent jau mums dviems galva tebėra ant pečių.
Bili...
Jie mumis manipuliuoja.
Manipuoliuoja. Visada manipuliavo.
Žinai ką reiškia "quid pro quo"?
Tai advokatų kalba kalbant reiškia jeigu padėsi man, padėsiu tau.
Kuo mes turėtume padėti jiems? Savo sielomis?
Nagi, Čarli! Kalbi kaip Makneiras.
Tik pamąstyk, šie žmonės gali mus išgelbėti.
Žinai, jie gali pakeisti mūsų gyvenymus visomis prasmėmis.
Na, bet to neužteks, kad aš pamirščiau ir atleisčiau, už tai ką jie jau padarė mums.
Bili, užtenka pastoviai ieškoti lengviausios išeities.
Jeigu jie tik žinotų, kas jų laukia kitoje šio reikalo pusėje.
- Jūs visi. - Liamai, tu turbūt supranti
kaip baisiai tai skamba?
Aš taip pat buvau sutrikęs, kai jie iš pradžių mane pagrobė ir įkalinę čia atskyrė nuo šeimos.
Lygiai kaip tu. Taip kaip šventasis Džozefas Takeris.
Nors drįsčiau pasakyti, kad Džo lengviau įvekė visas užduotis negu mes.
- Kaip tai? - Jis nebijojo panaudoti ginklo.
- Taigi, jis šovė į tave? - Taip, tikrai. Tris kartus.
- Galiu parodyti randus, kad įrodyčiau. - Taigi, ne viskas ką Džo sako yra melas.
Ne viskas.
Vargšelis Džozefas. Kaip ir daugelis gyvenančių šiame pasaulyje amžinai nori žinoti tiesą.
Kuri yra?
Ką mes veikiame, ką mes darome... Visa mūsų elgsena,
yra užprogramuota iš mūsų protėvių DNR,
ir pakoreguota, metų metus kitusiaisi stimulais.
Visą tai ką mes su tavimi manome esą laisva valia - yra tik iliuzija.
Ir tokia yra ta tiesa?
Žinau, kad tai skamba neįmanomai, tačiau per pusę amžiaus,
mes surinkome milžinišką kiekį duomenų.
O jeigu aš padarysiu... Taip?
Tai neturi nieko bendra su mano noru tave bučiuoti?
Čia irgi nėra laisvos valios? Sakyk, kaip tu tai pavadintum?
Iliuzija.
O atsakoma reakcija? Į mano bučinį. Tu nesugebi valdyti to?
Nesugebi savęs priversti tiesiog mėgautis tuo?
- Kaip tai pavadinsi... - Užprogramuotu atsakymu į išorinius stimulus.
Bent jau teoriškai.
- Taigi, dabar jau tai tik teorija. - Labai gera, puikiai ištirta teorija.
Manau mums... Mums derėtų eiti.
Taip, žinoma.
- Neįtikėtina! - Labas vakar, Džozefai.
- Buvai nusivedęs ją žemyn? - Ne tavo reikalas, Džozefai.
- Dženet? - Taip, jis buvo nusivedęs mane žemyn, Džo.
- Liamas su manimi visada atviras ir teisus. - Atviras? Tu gali būti atviras, Liamai?
Tiesiog, nesikišk Džo.
Laikas suprasti, kad visi romantiniai ryšiai kuriuos įsivaizdavai tarp savęs ir Dženet...
Dingo.
Stok! Stok!
- Žinai ką sako apie kerštą, Džozefai? - Žinau.
Liamai... Liamai, prašau.
- Prašau. - Kaip pasakysi.
Nenori papasakoti man apie tuos nykščius?
Nykščiai priklauso žmonėms kurie buvo nužudyti San Nikasijuje.
Mažame miestelyje kuris yra miške.
Ir tu buvai tame pietų Amerikos vesternų laikų miestelyje, nes...
- Ieškojau Dženet. - Ir radai? - Ne.
Taip, niekas jos nerado. Reikia ieškoti to kas ją nužudė.
- Aš Dženet nežudžiau. - Bet tu buvai užsiėmęs.
Tų žmonių irgi nežudžiau. Jie jau buvo mirę.
- Tai tu tiesiog nupjovei jiems nykščius. - Ne! Ne!
Žinau skamba beprotiškai, bet aš radau ryšį tarp Viktorijos Ferčaild žmogžudystės,
Dženet dingimo ir vyrukų su mėlynais kostiumais.
- "Vyrukų mėlynais kostiumais?" - Jie yra dalis pasaulinio mąsto organizaijos,
ar panašiai. Jie ir nužudė tuos žmones San Nikasijuje.
Greičiausiai ir Viktoriją Ferčaild, galbūt net Dženet.
Klausyk, kam man rizikuoti gyvenymu
ir temptis nykščius į gimtąją šalį, jeigu nenorėčiau identifikuoti nužudytų aukų?
Apie tai galėsi pasikalbėti 13:00 su savo psichiatru.
Nagi! Tu bent patikrinai nykščių pirštų atspaudų sąvininkus?
Taip. Jie priklauso šešiem žmonėm kurie visi buvo nužudyti tą pačią dieną.
- Tai sugauk juos! - Ką tokius?
Vyrukus su mėlynais kostiumais. Tuos pačius vyrukus kurie šaudė San Nikasijuje su automatiniais ginklais!
Rasi juos, ir rasi žudikus.
O tu matei kaip tie žmonės su kostiumais nužudė tuos žmones?
Taigi, niekas nematė?
Aišku, taip ir maniau.
Gyvenymas, žmonės, galimybė tapti normaliu,
meilė.
Labai ačiū.
Gerai... Kas?
Nieko, mes tiesiog sėdim ir pusryčiaujam.
Ne, tu man nė žodžio, nuo mūsų paskutinio pokalbio, nepasakei.
- Ką tu nori pasakyti, Bili? - Klausyk, Čarli. Nustok su manimi žaidęs.
Aš nenoriu mirti. Tik tiek.
Nė vienas iš mūsų nenori mirti, Bili.
- Aš tiesiog žinau, kad mums su Ulrichu nepakeliui. - Tu tuo negali būti tikras.
Čarli, nagi žmogau, nenoriu to daryti vienas.
Nagi! Būk su manimi.
Atsibusk!
Man nusispjauti ką Ulrichas ir kiti esantys ten tau padarė,
ar pažadėjo. Jais negalima pasitikėti, Bili.
Nė vienu iš jų negalima pasitikėti.
- Tikiuosi dar ateisi į protą. - Manau nebeprireiks!
Tu bent turi supratimą, ką darai su Ulrichu?
Bandau grįšti pas savo dukterį.
Ne, tu nesupranti. Aš čia jau buvau.
Apie ką tu Erika? Esi čia buvusi ankščiau?
Kalėjime. Dženet, tai kalėjimas!
Sargybiniai apsimeta, kad yra tavo draugais, kol negauna tai ko nori.
- Būtent tai Ulrichas ir daro. - Na, galbūt tu dėl jo klysti.
Tik ne šį kartą.
- Aš susitvarkysiu su tuo. - Ne.
Ne, nesusitvarkysi.
Pasakysiu tau kai ką, ko niekas kitas nežino.
Erika yra mirusi.
- Ta prasme? - Erika su manimi sėdėjo kalėjime.
Ji buvo aukšta, stipri, niekada nepasiduodavo.
Nežinojau kas per žmogus ji yra, ji nemėgo daug kalbėti, bet ji visada saugojo mane.
Ji padėjo man išgyventi.
Vieną naktį, sargybinis jos užsimanė.
Ji pasakė, kad su tuo susitvarkys.
Artimiausią rytą stebėjau kaip ji miršta.
Pasidariau šią tatuiruotę dėl jos.
Jūs žmonės manėte, kad tai mano vardas,
mano vardas yra Teresa Randolf.
Paklausyk manęs.
Tu negali pasitikėti tuo žmogumi. Nesvarbu ką jis tau besakytų.
Prašau.
Prašau .
Ir... Tavo reakcija? Į mano bučinį. Tu nesugebi valdyti to?
Nesugebi leisti sau tuo mėgautis?
- Kaip tai pavadinsi... - Užprogramuotu atsakymu į išorinius stimulus.
Tokia teorija.
Manau mums derėtų eiti.
Mes turime ką nors daryti, Džo. Kol dar ne per vėlu.
Nežinau kas darosi su Dženet, bet ją kažkas sieja su Ulrichu.
- Žinau. - Taigi ką pasakysi? Ką darysime?
Ką tik prireiks.
Kas nutiko, Liamai?
Ankščiau viskas buvo gerai. Žinojau, ką darysiu ateityje.
Turėjau darbą kurį laikiau svarbiu. Ir jis man puikiai sekėsi.
- Ir kas tada nutiko? - Tada aš sutikau tave.
Ir viskas kuo aš bandžiau atsikratyti, grįžo dar stipresne banga.
Dabar žinau kodėl niekada nežiūrėjau į praeitį.
Ir suprantu kodėl intymumas uždraustas.
Visas tas atsargumas, visas tas saugumas... Noriu pasakyti... Skausmo siena?
Jūs turite tokią galią, o tave gąsdina intymumas?
Taisyklės ne mano, taisyklės jų.
Bet jų taisyklės man puikiai tiko.
Bet dabar, dėl tavęs... Aš nebežinau kuo tikėti.
- Nebesu tikras niekuo. - Taigi kas?
Džiaukis tuo.
Noriu pasakyti, kad žmonės nėra tik eiliniai baudžiaunininkai.
Siela... Yra paslaptingas dalykas.
O tavo siela... Dar tik bunda.
Kam man ją žadinti? Ko gero man iš jos laukti?
Laisvės.
Liamai, kur geriau dabar būtum?
Pagalvok. Jeigu mes galėtume būti kur tik panorėję?
- Mes? - Mes vieni kitiems reikalingi, taip?
Taigi... Man išeiti? Pasiduoti?
Imšesti viską, ką aš žinau, dėl paprasčiausio jausmo?
Gali.
Laikykis kaip gali toliau nuo manęs, Dženet.
Kuo arčiau būsi, tuo labiau kentėsi.
Tai nykščiais susidomėje FTB, Interpolas, NSA,
ir agentai apie kuriuos nieko nesu girdėjęs.
- Tu rimtai? - Mane nušalino nuo bylos.
- Kodėl? - Priežasties nepasakė.
- O kaip dėl manęs? - Rytoj, tave nugabens į federalinių nusikaltėlių kalėjimą.
- Miestas nežinomas. - Nežinomas miestas?
Bet tu ten neatsidursi, dėl biurokratinio nesusipratimo.
Sumaišė tavo bylą ir tave paleido. Ups!
Kai pasakys tavo vardą, nieko neklausinėk, tiesiog eik.
Ačiū. Gomezai!
Kodėl?
Ir kas čia ne taip?
- Renbi. - O, dėkui Dievui!
- Eik toliau. - Kaip tu mane suradai?
Sekiau nuo pat tada kai išėjai iš kalėjimo.
- Kas sumokėjo tavo užstatą? - Niekas. Gomezas mane išleido.
- Ką jis patikėjo tavo istorija? - Na, jis patikėjo, kad dedasi kažkas didelio.
- Ir tai vis didėja. - Turi telefoną su savimi?
- Taip, bet baterija išsikrovusi. - Parodyk.
Jie su juo gali tave sekti.
- Nemiegojau nuo tada kai išlipom iš lėktuvo. - Aš irgi. Siaubingai pavargau.
Taip. Žinau vietą kurioje galėtume pabūti. Eime.
Žinote, gero skutimosi paslaptis yra tokia:
Karštas rankšluostis, aštrūs ašmenys ir nedrebanti ranka.
Labas rytas. Kaip aš jums galėčiau padėti, pone Morsai?
Galėtumėt mane su mani draugu palikti vienu du.
- Nesu tikras, kad suprantu apie ką jūs kalbate. - Žinoma, suprantate.
- Bili, eime. - Ne.
Beveik baigiau skusti poną Blekamą. Gal jums dar padaryti galvos masažą?
O, jau darėte vieną. Vos neužmigau.
Man neįdomūs jūsų pasiūlymai, pone Ulrichai, Biliui irgi.
Manau, ponas Blekamas, gali kalbėti pats už save.
Arba gal jam reikia tik priminti, kad negalima parduoti savo sielos velniui.
Kaip suprantu, velnias tai aš?
Ne. Jūs tik velnio įrankis.
Ne dėl to čia atsiradote pone Ulrichai?
Tikri bosai niekada nepasirodys, jie atsiųs pasiuntinukus vieną po kito.
Atrodo gilokai įpjovėte, pone Ulrichai?
Dieve mano!
Įtaisiai mane patogiai, privertei pasitikėti tavimi... Ir nusprendei perpjauti man gerklę.
Patikinu jus, kad tai nelaimingas atsitikimas!
- Žinoma. - Čarlis apie tave sakė tiesą.
Mūsų sielos neparduodamos.
Tie du labai suartėjo.
Taip, kartu su Ulrichu.
Šiandien ryte mačiau juos visus kirpykloje.
- Manai jis pakeitė juos? - Galbūt.
Dženet irgi pradėjo leisti daugiau laiko su Ulrichu.
Nebežinau kuo pasitikėti.
Manimi. Gali pasitikėti manimi.
Tu įsitikinęs, kad mūsų čia niekas neras?
Įsitikinęs, prieš kelis metus sąvininkui padariau šiokią tokią paslaugą.
Jis man skolingas.
Apie tai pamiršau. Turi čia stiklinių?
- Mes jo negersime. - Gersime!
- Negersime. - Markai.
Čia nėra alkoholio.
Ne mano būdui, paslėpti visus įkalčius vienoje vietoje.
Dženet?
Duok man minutėlę, prašau.
Gerai.
Aš žinau, ką tu darai ir tai nesuveiks.
- Tai jau veikia. - Manai, kad jau turi Ulrichą savo rankose, bet iš tikro yra kitaip.
Aišku? Jis yra gimęs būti melagiu. Jis ir ankščiau daug žadėjo.
Paklausk jo apie randus ant rankos.
Džo, jis man jau pasakojo apie gaisrą. Jis neteko savo šeimos.
- Paklausk jo tiesos. - Kodėl tu man to nepasakai?
- Nes tu manimi nepatikėtumei. - Tu greičiausiai teisus.
Kas nutiko?
Apie mano gyvenymą tu žinai viską.
- Taip. - Na, aš nusipelniau to paties!
- Ir tik tiesą. - Gerai.
Noriu žinoti tiesą apie gaisrą.
Aš tau jau pasakojau. Ėjau namo...
Ne Liamai, aš žinau ką tu man jau sakei, bet aš manau, kad tu melavai.
Juk viskas nutiko ne taip?
Mano šeima gyva, manau.
Gaisras kilo čia, pirmojo lygio metu.
- Aš sukėliau tą gaisrą. - Kodėl?
Nes negalėjau suprasti, kodėl buvau pasirinktas.
Arba kuo turėčiau tapti. Viskas ko aš norėjai, tai ištrūkti iš čia.
- Taip, žinau koks tai jausmas. - Taip, žinai!
Jautiesi esąs visišoke nevilty, manai kad niekada nebegrįši namo ir nepamatysi savo šeimos.
- Taip. - Tada aš supratau,
jeigu išgyvensiu tik aš vienas, galbūt jie leis grįžti į savo gyvenymą.
- Išgyvensi tik tu vienas? - Mano rankos siaubingai drebėjo,
kai piliau žibalą... Turėjau netyčia užsipyliau ant savęs...
Taigi, tu sudeginai žmones?
Žinojau, kad darau negerai.
Tai buvo prieš visus mano principus, prieš viską ko aš išmokau būdamas vaikas,
bet aš buvau apsuptas nepažįstamųjų vietoje kurios nepažįstų.
Gailiuosi dėl to ką padariau.
Bet tu vienintelė, iš visų žmonių, turi suprasti, kodėl aš tai padariau.
Ar gali?
Prašau, pasakyk, kad supranti.
Suprantu.
Ačiū, Liamai.
Taip, Liamai?
Turiu nuostabių naujienų. Dženet Kuper dabar su mumis.
- Tu įsitikinęs? - Taip.
- Dėl to, kad ji tau neabejinga? - Ne.
- Dėl to, kad tu ją įsimylėjęs? - Dėl to, kad mes suprantame šios programos vertę.
Mūsų ryšys padarys mus puikiais ginklais.
Na, tai gera naujiena. Sveikinu.
Dėkui, ponia direktoria.
- Viso gero, Liamai. - Viso gero.
- Taip, ponia? - Noriu, kad būtų paruošti keli dokumentai.
- Klausau, ponia. - Tai dėl 27 miestelio.
Tavo miestelio, Neilai. Noriu, kad visiems dalyviams būtų duota raudona kortelė,
žinoma kartu ir ponui Ulrichui.
- Valysite 27 miestą? - Taip.
Antras miestas per tokį trumpą laiką, tačiau aš apsvarsčiau visas galymbes.
Esamo reikalo, taip paprastai sutvarkyti nebeis.
- Paruošk dokumentus iki rytoj. - Taip, ponia.
Tekstą vertė: maškėbmw Tekstą redagavo: Jo2kas www.BT-Geras.COM